Pan Chandos trávil víc času se svým zahradníkem
než se svou manželkou.
Povídali si o ovocných stromech, a jim bylo špatně.
Své rodině i nájemcům dal díky suchu tolik švestek,
že jim střeva hromově duněla a zadnici měli celou bolavou.
Lavice ze švestkového dřeva ho v kapli stále připomínají,
jak se třísky z nich každou chvíli zadřou do zadku.
V hlavních rolích
Před pár lety tvrdili dva páni z Amsterdamu,
že v Allhevingay je to jak doma.
Všude je tam prý tolik rybníčků, jezírek a kanálů.
Dokonce i větrná pumpa. Neuvědomili si ovšem,
že otec zde dal vystavět ty nádrže, protože se bál ohně.
Pod hlavními schody míval dvě stě kbelíků s vodou.
S bratry jsme do nich někdy narychlo chodili čurat.
Dali je tam před smrtí mé matky a ještě tam asi budou.
Nepochybně je v nich celých třicet let stále stejná voda.
Patrně smíchaná s mou močí: močila jsem totiž jako kůň.
Stále tak močím.
Dále hrají
Srpen 1694
Jistý dům v Southamptonu jako by zboku neměl rozměr.
Je z bílého kamene a někdy vypadá jak oblak na nebi.
- Zvlášť večer. - Patří slečně Anterimové.
- Ta dáma nemá manžela. - A zboku také nemá rozměry.
Možná proto na rozdíl od domu nikomu nepatří.
Jedna i druhá plochost by vás jako malíře a kreslíře
...mohly zajímat. - Zvláště večer. A zboku.
Kostýmy
Výprava
Vévoda de Courcy nechal postavit vodopády.
Poté se zeptal stavitele, může-li znovu postavit totéž.
Po slovech díků mu řekl, že s náležitým honorářem ano.
Vévoda de Courcy do něho zezadu jemně strčil
a nešťastník našel smrt ve víru vod.
Kamera
Střih
Pane Noyesi, měl byste pro mne něco oplzlých řečí?
Mou úlohou je být zábavný a jistě vás něčím uspokojím.
Pak jste zde na svém místě, co se o ostatních říci nedá.
- Ti jsou tu na útraty jiných. - Paní, vy k nim přece patříte.
Já jsem je pouze pozvala. Odmítám k těm lidem patřit.
Náležím jen k tomuto panství.
O tom je zde právě řeč a vy z toho vycházíte skvěle.
Já sám bych vás přirovnal ke květům oranžovníků v sadu.
Nejste ve svých lichotkách moc vynalézavý.
I když zatím nejsem mocen, vkrátku vám nabídnu víc.
Ve společnosti těch, kteří vlastní četné sady Anglie,
a jako dáma italského světa jistě oranžovník oceníte.
Jeho květy tak sladce voní a jsou tak osvěživé.
Hudba
Scénář a režie
Myslíte, že otec požádá pana Nevilla, aby nakreslil dům?
Co kdybyste tomu napomohla? Pozvěte pana Nevilla sama.
To je a příliš nápaditá lest. Tohle váš otec neocení.
Můžete tím otce překvapit. A možná i pana Nevilla.
Pokud vás to děsí, svedeme to pak na pana Nevilla.
Podržuji si radost majitele vrhnout na dům světlo a stín
a také cítím žárlivost či satisfakci manželovu,
kdy zobrazuji jeho choť oblečenou nebo svlečenou.
Paní Clementová se ptala, mám-li ženu. Jak nepřípadné!
- Copak neví, že jsem ženat? - Ví spíš, že máte zahradu.
Nepřípadnost paní Clementové padá na vrub její skromnosti.
Zato vaše matka si plete skromnost s odstupem.
- Proč se drží pořád stranou? - Tak to není, otče.
Souží ji, že ji zanedbáváte. Je u vás na posledním místě.
- Po domě, zahradě a koni! - Nesmysl!
Byla bych ráda, kdybyste nakreslil dům mého manžela.
Pročpak?
Můj muž je na něj hrdý. Chce být spojen s každou cihlou,
s každým stromem v každé chvíli svého bdělého života.
Nepochybně i v svých snech, i když o nich už málo vím.
Při takovém vztahu, jaký má váš choť ke svému panství,
nepotřebuje mít jeho kopii.
Ješitnost takových mladíků mnohdy převyšuje jejich činy.
Pan Neville dokáže okouzlit tam, kde nezanechal stopu.
- Hlavně ženy bohatých mužů. - To je veskrze běžné, pane.
Zítra vám ukážu, jak lze kreslením okouzlit dámu.
Usedlost mého otce je možná víc než skromná.
Leč tato skromnost vám není proti mysli, takže ji nakreslíte.
Z různých stran v téže proporci.
Samozřejmě mne to zajímá, ale mám-li být neurvalý,
nemyslím, že si vy či vaše matka můžete dopřát mých služeb.
Proč ne? Přijďte se zítra projít do manželovy zahrady.
Rád bych, leč vzdor vašemu naléhání se obávám,
že v čase jablek budu ve službách lorda Charborougha,
dokud příští sklizeň nebude v moštu vypita.
Vaše matka je tak dychtiva vidět tento dům na papíře,
nebo snad dychtiva jste vy a matka je jen prostředník?
Připouštím, že zde tlumočím matčinu vůli.
Ona to však chce pro svého manžela.
S tou žádostí je to složité. Jsem polichocen.
Však nemohl to pan Herbert vyřídit sám?
Smyslem celého tohoto úsilí je, aby o tom nevěděl.
Vy, pane Neville, máte být nástrojem usmíření.
Pane Neville, jak vás mám přesvědčit, abyste zůstal?
Nemůžete mne přesvědčit, paní.
Ale mohu si vás koupit. Kolik byste stál?
Více, než můžete dát. Především jsem totiž líný.
Má cena závisí na možných požitcích. A zde je nečekám.
Paní...
Časně ráno odjíždím. Proto se s vámi rozloučím už teď.
Nenechte zase stříhat plot,
nevzdalujte se z panství a nepijte můj klaret.
Mám práci a neočekávejte mne dřív než za dva týdny.
Dobrou noc, paní.
Chci, abyste usedlost mého manžela zachytil na kresbách.
Chci 12 kreseb. Můj muž odjíždí na 12 dní. Stačí to?
Váš návrh nebere v úvahu to, o čem hovoříme celý večer.
Zvyšujete nároky, omezujete mne časem, chcete to hned.
Přesvědčil jste nás, že to odpovídá vašim schopnostem.
Vaše podmínky jsou přemrštěné...
...a moje budou také.
UMĚLCOVA SMLOUVA
Podmínky smlouvy:
Jsem najat na dvanáct dní, mám vytvořit dvanáct kreseb,
zachycujících usedlost pana Herberta s přilehlými parky.
Jednotlivé výjevy zvolím dle vlastní úvahy
- a dle přání paní Herbertové. - Zaplatím osm liber za kresbu
a ubytuji a budu živit pana Nevilla, jeho sluhu...
...a...
...a, paní?
...budu se s panem Nevillem setkávat dle jeho potěchy.
Během práce na kresbách je nutné dodržet jisté pokyny.
Kresba číslo jedna: od sedmé do deváté hodiny ranní
bude zadní část domu od koníren po prádelnu prázdná.
Nikdo nebude za žádných okolností procházet vraty,
nikdo nebude užívat zadní vchod ani manipulovat s okny
či s jiným příslušenstvím v zadní části domu.
A jako angrešt.
M jako meruňka.
C jako citron.
Citron! A jako ananas.
Ananas.
P jako pomeranč.
Kresba číslo dvě: od deváté do jedenácté hodiny ranní
budou trávníky spodní zahrady prázdné.
Nikdo nebude otvírat ani zavírat okna horních pater
ani s nimi jakkoli pohybovat.
Ten váš pan Neville má přímo božskou moc vylidnit krajinu.
Je div, že zpívají ptáci.
Kdyby nezpívali, pan Neville by si toho ani nevšiml.
Jeho postoj k přírodě je přísně hmotný.
Thomasi, proč se pan Neville zajímá o má prostěradla?
Chce je nakreslit, jak se mokrá suší před prádelnou.
- Proč musí být mokrá? - Na to vám nemohu odpovědět.
Možná jsou to u něj zasuté vzpomínky z dětství.
Kresba číslo tři: od jedenácté do jedné hodiny
bude zadní a severní část domu prázdná.
Prostor, kde se obvykle suší prádlo, bude uzpůsoben tak,
aby vyhovoval požadavkům kreslíře i pradleny,
která bude zodpovídat za náležité rozložení prádla.
Těší mne, že jste si uvolnila oděv tak, jak jsem žádal.
Kdy pan manžel rouboval hrušku,
ptal se na radu zahradníka, jenž slouží u pana Seymoura?
- Vy nemluvíte příliš hlasitě. - My...
- Neznáme jeho zahradníka... - Chápu. ...pane Neville.
Úhel mezi větvemi a kmenem je příliš ostrý.
Ale v zásadě je práce vykonána dobře. A co hrušky?
Když dozrávají, jsou chuti libé?
Ve starém Řecku žila krásná královská dcera Persefoné.
Jednou přišel hrozný bůh podsvětí a unesl ji.
Její matka tolik plakala, že se bůh podsvětí slitoval
a krásnou dceru jí vrátil.
Kresba číslo čtyři: od druhé do čtvrté hodiny odpolední
bude západní část domu a zahrad prázdná.
Nebudou zde žádní koně ani kočáry či jiné povozy
a štěrk příjezdové cesty bude netknutě uhrabán.
Nebude se rozdělávat oheň, aby z domu nevycházel kouř.
Pospěš si!
Kresba číslo pět:
od čtvrté do šesté hodiny odpolední
bude severní část panství prázdná
a nebude se zde pohybovat nikdo ze služebnictva.
Zvěři, která žije na polích, nebude v pohybu bráněno.
- Přeji dobrý den, pane Neville. - Pane Talmanne!
Vybral jste mému synovi jako dědictví krásnou vyhlídku.
Zatím na ni pohlížím jako na majetek pana Herberta.
Dohlédněte, aby Clarissa nešla v poledne do prádelny.
A přineste mi do salonu inkoust.
Napíšu panu Herbertovi, aby vzkázal, kudy se bude vracet.
Máte v úmyslu tam stát i nadále, pane Talmanne?
Odsud mám velmi případný výhled, pane Neville, díky.
Budete mít zítra na sobě týž oděv?
Proč?
Zatím jsem se nerozhodl.
Záleží to na mých komorných. Je to důležité?
Možná se obléknu stejně.
Kresba číslo šest: od šesté do osmé hodiny večerní
bude část zahrady u Hermovy sochy prázdná
a nebude se zde pohybovat žádný sloužící, kůň či zvíře.
Požádej zdvořile ty lidi, aby šli stranou. Usmívej se.
Nebuď hrubý!
Jděte pryč!
Pan Lucas se zajímal rovným dílem o zahradu i o své děti.
Pokaždé když se jeho žena čekala, zasadil ovocný strom.
Paní málokdy své dílo završila a děti jí umíraly.
Lucas ale nedokázal stromy porazit.
V jeho sadu je jedenáct stromů a každý má své jméno.
Angličané nyní mají kolonie, ale neumějí zajistit následníka trůnu.
Přijde na to, o jakých koloniích mluvíte.
Ty nejstarší mají následníků přehršle.
Tuším správně náklonnost ke Skotům?
Paní, příliš složitě se zabýváte tím, co jen konstatuje stav věcí.
Jestliže nejlepší Angličané jsou cizinci, pane Neville,
a to se zdá být rovně stavem věcí,
pak jsou cizinci i nejlepší angličtí malíři.
Neexistuje žádný anglický malíř hodný toho jména.
Být anglický malíř, to je samo o sobě protimluv.
Pak tedy si pan Herbert dobře vybral pana Nevilla.
Pan Herbert je plný protikladů.
Ano, přijal vás do svého domu, ač nemá vaše elegantní manýry.
Tak jako nemá ponětí, koho tu jeho žena hostí.
Když zde můj otec není, matka smí vést dům po svém.
- A ona pozvala pana Nevilla. - Jak taktní, paní Talmannová.
...aby měla všechno pod pokličkou. - Jakže? - Pane, to je zjevné.
Vaše uspořádání věcí nás tu drží nejen jako v rezervaci,
ale dokonce nám předpisuje, zda máme mít kabát nebo hůl.
Když jsem vás potkal, pane, měl jste obojí.
Budete-li zde i zítra, rád bych, abyste byl oděn stejně.
Nemohu ovšem chtít, aby byl Němec oblečen jak Angličan.
A copak uděláte s ptáky?
I když neposloucháte jejich zpěv, létají kolem vás.
Paní, vyhlídka na dvanáct dní s jasnou oblohou
a ostře řezanými stíny mi nemůže být zaručena.
A tak se přirozeně bojím, abych neztrácel čas.
Proto by mi velice pomohlo,
kdybyste mohli dodržovat mé přesně promyšlené pokyny.
Jsem natolik citlivý, že mne ruší sebemenší změna krajiny.
Jakmile začnu malovat, je to pro mne obřad.
A jistě chápete, že takové zaujetí
mi skýtá velké uspokojení a také jistou zábavu.
Thomasi.
Když pan Herbert odjížděl, vzal si ty francouzské boty?
Proč jste trval na tom, že chcete mít prázdnou zahradu?
O těchto kresbách rozhoduje paní Herbertová.
Domníváte se, že je to žena, která chce kolem sebe lidi,
aby ji štvali jako psi zvěř?
Já od zahrady čekám klid a hluk si hledám na karnevalu.
Své hodokvasy spojujete tedy s církevními svátky?
- A co třeba Getsemany? - Divoký druh zahrady, že?
Jistě, žádné geometrické cesty ani holandské cibule.
Ano, máme libanonský cedr
a jidáník. Možná bychom mohli mít i žlaznatý pajasan.
Anglické zahrady začínají být hotové džungle.
Ještě že rajská zahrada nebyla v Anglii!
Ta měla být v Irsku, kde svatý Patrik zahubil hada.
V Irsku hubil užitečně Vilém Oranžský čtyři roky předtím, než jsem se narodil.
Blahopřeji k vašemu zrození, a přijímáte-li ještě dárky,
možná bychom se zahradníkem našli hada do vaší oranžerie.
Cože?
- Mějte se hezky, pane Neville. - Vy též, paní.
Filipe!
Jak vidím, jsme tu všichni. Na co jsme se přišli podívat?
Nač ten údiv, pane Neville, pozval jste nás přece sám.
Nezval jsem si publikum ani jsem nemínil obědvat v trávě.
Snad abychom jásali nad tou vyhlídkou.
Ten čmáral není nikdy spokojený.
Pan Talmann měl být oblečený dle pokynů a měl mít hůlku.
Vzali jsme to doslova.
Vydal jste ještě jeden pokyn, ten jsem zapomněla.
- Mám si hvízdat, Sáro. - Není to už trochu moc?
Nerad nosím druhý den týž oblek.
Máte na to dvacet minut, pak půjdu cvičit koně.
- Tedy zaujměte místo. - Půjdeme se projít, Marie.
Musíme cvičit psa.
Trochu doleva, pane, prosím. A nafoukněte tváře.
- Pročpak? - Posledně jste totiž pískal.
Melodii, kterou by patrně nepoznal ani sám její autor.
Pohleďte, paní.
Tento muž nemá hlavu, což je typický německý rys.
Pane Neville, mluvíte o mém zeti.
Proboha, jednou vám tenhle muž zplodí vnuka!
Není snad radost o něm rozprávět?
Posmíváte se mým penězům i mně těmihle karikaturami.
Se svou pamětí, vaší znalostí modelu a třemi portréty
mám v úmyslu umístit na tato ramena hlavu pana Herberta.
Bude to hold vašemu choti a jeho panství, až se vrátí.
Pokud se vrátí.
Jakže, paní, co to říkáte?
Pokud se ke mně vrátí.
Tedy...
Rmoutím se, že tu pan Herbert není.
Ano, máti.
Smlouva už neplatí. Nemohu se s vámi setkávat.
Paní Herbertová, posaďte se a dejte si hlavu do stínu.
Nezdá se vám, že se zahradníci překonali?
Neměl byste dál kreslit, pane Neville.
Nemohu dostát smlouvě. Honorář vám ovšem zůstává.
Chtěl jsem právě říci, že má práce zde mne uspokojuje
a největší rozkoš mi skýtá ve chvílích, kdy jsme spolu.
Nerad bych o ty okamžiky přišel.
Nechci vám připomínat, že smlouvu podepsali dva lidé.
Zrušit ji tedy svými podpisy mohou zas jen oba dva.
Odsud nevidím, co mám vidět. Jděte si odpočinout jinam.
Alespoň do té doby, než se ve čtyři hodiny opět setkáme.
Kdo je ono dítě s tím slavnostním výrazem v tváři?
To je synovec mého manžela.
Táhne za sebou služebné jako trpasličí král. Odkud je?
Otce mu zabili, matka se dala na katolickou víru. Je s námi.
- Aby byl vychován jako protestant? - Je sirotek, musí mít péči.
Je sirotek, protoe jeho matka je katolička?
Filipe, jdi zjistit, co se děje.
Pane, s tím pláštěm se vám omlouvám. Já ho sem nedala.
Když ne vy, kdo tedy?
- Zeptám se. - Neptejte se. Nechte ho tam.
Ze zahrady začíná být šatna.
Co asi mají ve skříních? Zřejmě rostliny.
Kdo bude po vás přímým dědicem vašeho pana chotě?
Budoucí vnuk, pane Neville, ale ne až po mně.
Pan Herbert se nedomnívá, že by ženy měly něco vlastnit.
- A co vaše dcera a zeť? - Budou spravovat jeho jmění.
- Zajímají vás otázky práva? - Proč ne? Roztáhněte nohy.
To, že máte mě, neznamená, že máte znát i závěť mého muže.
Jste příkladně loajální.
Co se stane s panstvím, když vaše dcera nebude mít syna?
Na to nechci ani pomyslet.
Panství patřilo mému otci, pan Herbert dům vyženil.
Je nezbytné, abyste mi dělal čest, jak nejlépe umíte.
Nemůžete se s každým hned bratříčkovat.
Honit ovce je nudný zvyk, který ponechme raději ovčákům.
Nenapodobujte pana Nevilla.
Schopnost kreslit se dnes v Anglii už téměř necení.
Musíte-li popisovat papír, věnujte se raději matematice.
Najmu učitele a kdo ví,
možná jednou Augustus vnese jméno Talmann do Akademie.
Auguste!
Tvůj učitel bude Němec. Anglie tě příliš ovlivňuje.
Pan Neville je umělec.
Dělá jednu či dvě skici páně Herbertova panství.
Slyšel jsem o vás. Říkali mi, že jste velmi výstřední.
Pojal svůj pobyt zde jako maršál v nepřátelském ležení.
Rozkazuje nám, kde smíme být a co kde máme dovoleno jíst.
Slyšela jsem, že jste se ochotně zřekl jízdy na koni,
abyste mohl stát na žhavém slunci jako halapartník.
Zdá se, že byste se lépe vyjímal jako voják, pane Neville,
ne jako člověk, který v tichosti kreslí krajinu.
Hleďte si toho usurpátora polapit za jakoukoli cenu!
Za žádnou cenu, pánové. Díky velkorysosti této paní
si mohu přicházet na své, aniž zmenšuji její majetek.
Mohu si dopřát i zralých půvabů její zahrady.
A pánové,
tam je mnohé, co by vás mile překvapilo a co lze ocenit.
Dřevo!
- Dobré odpoledne, pane. - Dobrý den. Jdete pozdě.
- Před chvílí odbily čtyři. - Potkal jsem Porringera.
Nyní je ze mne jeho ochutnávač. Stává se vám to?
Dnes byly skvělé maliny, ale ty slívy včera byly strašné.
Bez chuti, jako váš plášť, pane Talmanne.
Třetí den už tentý plášť na sebe nevezmu.
Přestává to být nové. Předtím jsem měl vaši paní, dva sluhy, děvečku
a servírovali mi na stříbře. Teď mám jen vás a váš nesprávný oděv.
Vaše nářky neznají mezí.
- Za osm liber si příliš troufáte. - To mám být hrubý zadarmo?
Tohleto na mém panství! Já bych vás hnal svinským krokem! Poroučím se.
Vaše panství, pane Talmanne?
Zapomněl jste si tu jezdecké boty!
Ty nejsou moje. Měl jsem za to, že patří vám.
Proč váš manžel nevyčistí ten vodní příkop?
Nerad vidí, když žijí ryby moc dlouho. Jsou katolické.
Z jeho okna si můžete okřehek splést s trávníkem.
Umí plavat?
Nikdy jsem ho plavat neviděla.
Dobré jitro, paní.
Dnes dopoledne se mi daří. Začínám ze sebe mít radost.
Byla byste od té dobroty a posadila se tu?
Možná je trochu chladno, ale vy se příliš chvějete.
Nemohu vás takto dobře použít. Vstaňte prosím, paní.
Ten žebřík, jak vidíte, je teď vertikální měřítko.
- Nezlobím se proto na vás. - Ten žebřík ale nikam nevede.
Paní, mohla byste si laskavě kleknout?
Na kolena, paní!
Máte-li nějaký vliv na svého zetě,
doporučuji, aby si zajel k panu Seymourovi,
ať vidí, jak se má zacházet s lípami.
Lípy tak nádherně voní.
Zvláště mohou-li bez zábran kvést.
A vkrátku bude čas vyhnat do květu.
Noyesi, prý byste chtěl, aby byl Herbert mrtvý.
Nemám pana Herberta v lásce, to tedy ne!
- Proč u něj tedy jste? - Velice lpí na mé matce.
Pan Herbert bývá často pryč a já jsem jeho choti oporou.
Jistě ne jen v jedné věci: v té nejdůležitější, viďte?
Vaše otázky jsou v této společnosti příliš netaktní.
- Mám se ptát za vašimi zády? - Všichni o jeho postavení víme.
Pan Noyes má nelehké postavení. A vám to nevadí?
Chod tohoto domu je věcí pana Herberta.
- Naše rodiny se přátelily. - A dál?
Mou matku zaslíbili panu Noyesovi.
Take se tu utěšuje z žalu!
Překračujete meze svého postavení zde!
Sedněte si, pane Noyesi. Já se pouze ptám.
Abych lépe porozuměl tomu, co se děje v zahradě.
Ta košile je na vaší kresbě nápadně vidět.
Myslíte, že by ji bylo možné nějak skrýt?
Snažím se, co mohu, abych nic nezkresloval a neměnil.
- Vždycky takto pracujete? - Ano.
Tedy dovolte, abych něco řekla.
Na vaší kresbě zachycující severní část domu
je kolem nohy Bakcha omotaný plášť mého otce.
Na jiné kresbě, na kterou můj muž tak obdivně hledí,
se zcela nepatřičně povaluje pár jezdeckých bot.
Na kresbě východního křídla vede k otcovu oknu žebřík,
jaký se obvykle používá při česání jablek.
Na kresbě prádelny je přes zídku přehozený otcův kabát.
Neměl jste už dávno najít tělo, které ty šaty obývalo?
A co kresba, kterou jste vynechala a na níž jste vy?
- Jste si jist, že jsem to já? - Ano, zaznívá tam váš spinet.
Obrazové ekvivalenty zvuků jsme již bezúspěšně probrali.
Možná na ten spinet nehraji já. To vás nenapadlo?
- Kdo na něj tedy hraje? - Začínáte být vynalézavý.
Čtyři kusy oděvu a žebřík nás nemohou dovést k mrtvole.
O žádné mrtvole jsem nemluvila.
Jste velmi důvtipná, paní.
Jako byste vše předem uchystala.
Váš otec je v Southamptonu, jinak byste žebřík neviděla.
Otec je v Southamptonu? To vám řekla matka?
Jistě uznáte, že je to žena málomluvná, ale také záludná.
Nenapadlo vás, jak velice vás chtěla do svých služeb,
abyste nakreslil dům jejího muže, zatímco on tu nebude?
- Vysvětlila mi to přijatelně. - Možná jste příliš důvěřivý.
Těším se, kam mne tato bezelstnost dovede.
Mých šest posledních kreseb bude prodchnuto tajemstvím.
Krok za krokem budu pronikat do srdce všeho, oč tu jde.
- A naleznete srdce mého otce. - Krvavé na zeleném trávníku.
- Škoda že kreslíte černobíle. - Příliš pospícháte, paní.
- Jsou to nevinné drobnosti. - Leč navzájem se propojují.
Možná jste se stal svědkem jakéhosi neštěstí.
Jakého neštěstí, paní? K žádnému tady nedošlo.
Ba víc než svědek. Přímo nástroj neštěstí!
- Paní, vy hýříte obrazností! - Pane Neville,
vštípili mi, že inteligentní muži nebývají dobří malíři.
Malíř musí být tak trochu slepý,
aby nemohl vnímat veškeré možnosti.
Inteligentní muž bude o tom, co maluje, vědět mnohem víc, než co vidí.
Až v prostoru mezi věděním a viděním ztratí nit myšlenky
ve strachu, že ti, kteří vědí a jimž se chce zalíbit,
mu budou zazlívat, že cosi opomenul.
Vy, pokud jste inteligentní muž, čili bezvýznamný malíř,
si jistě všimnete, že vaše kresby mé vývody potvrzují.
Jste-li však, jak jsem slyšela, nadaný umělec,
pak se vám může zdát, že ony jednotlivosti nesouvisejí
- a nelze z nich nikoho vinit. - Vinit?
Žel! Není mi dáno být ani jedno z toho, co bych chtěl.
Protože jsem s to spojit v jednu osnovu
nesourodé jednotlivosti na vašich kresbách,
pokusím se osvětlit, jak můj otec zmizel.
Nyní už nemůže být ani řeč o tom, že je v Southamptonu.
Navrhuji vám jistou dohodu,
která vás ochrání a mne pobaví.
Chci s vámi zkusit totéž, co jste si dohodl s matkou.
Doprovodím vás do knihovny, kde na nás čeká pan Noyes.
...a při každé kresbě...
se sejdu s paní Talmannovou...
...se sejdu s paní Talmannovou...
...a poskytnu jí rozkoše, jaké ode mne bude požadovat.
...rozkoše, jaké ode mne bude požadovat.
Kresba číslo sedm: od sedmé do deváté hodiny ranní
bude prostor kolem průčelí domu prázdný.
Nebudou zde členové rodiny, služebnictvo, koně či povozy.
Kresba číslo osm: od deváté do jedenácté hodiny ranní
budou zahrady před lázní prázdné.
Nebude se topit, aby z komína lázně nevycházel kouř.
Od jedenácté do jedné hodiny bude alej zahrady prázdná.
Nebudou zde členové rodiny, ani služebnictvo či zvířata.
Je čas, pane Neville.
Od druhé do čtvrté hodiny odpolední
nebude u zadní části domu a na východních loukách
nikdo z rodiny ani nikdo z čeledi ze statku.
Pozval jsem vás sem,
neboť jsem si v domě půjčil tento obraz. Postavte se.
Nevidíte nic?
Přiznám se, že mne ten obraz příliš nezaujal.
Váš manžel má excentrický a eklektický vkus.
Zatímco většina aristokratů sbírá rodinné podobizny,
pan Herbert shromažďuje bez ladu a skladu, co ho napadne.
Možná ho zaujala teorie optiky.
Nebo milostné zasnoubení.
Či uplývání času.
Co myslíte?
Možná má... a v tom bych ho chápal...
...zálibu v obrazném vidění.
- Proč to váš manžel koupil? - Zřejmě že je tu zahrada.
Ano, ale co se tu vlastně odehrává?
Prohlédneme si to spolu.
Co vám říkají tyto zdánlivě nesourodé výjevy?
Neskrývá se v té přelidněné zahradě jakési drama?
O co tady jde?
Nemyslíte, že nám ty postavy mají co říct?
Nevíte, jestli se o tento obraz nezajímá vaše dcera?
Co byste řekla, v jaké roční době se to odehrává?
Myslíte si vůbec něco?
Jaké asi věrolomnosti jsou zde znázorněny?
Myslíte, že tu uchystali vraždu?
Slyšel jste, že našli koně ve Stridesu?
To je kousek odsud na cestě do Southamptonu.
Vy se svléknete, já ne. Prý s tím koněm špatně zacházeli.
Cesty vedou do Southamptonu, pokud je jezdec vynalézavý.
Slyšel jsem o koni, který došel do Doveru
a nalodil se na loď, která vezla seno do Calais.
Francouzi se ke koním nechovají dobře. Jedí je.
Ujedli z toho vašeho koně? Mohu si nechat klobouk?
Vaše židle odsud je tak nepatrná, pane Neville.
Co vše dovozujeme z koně, který patřil vašemu otci
a jehož zraněného našli na cestě do Southamptonu!
Jak se tam ten kůň ocitl bez mého otce?
Proč je zraněný a jak to s mým otcem souvisí?
Dále: jak to, že se ten kůň dostal na mou ranní kresbu?
Nechcete jít od toho okna a vlézt si ke mně do kádě?
Vaše vyšší postavení zůstane zachováno, budu pod vámi.
Když jsem už vynaložil tolik času a naplnil káď vodou,
podělte se o ni se mnou.
Máte zvláštní mateřské znaménko, připomíná mi krtka.
- Chytá váš zahradník krtky? - Ne.
Říká, že se mají chránit, protože pobíjejí nepřátele.
- Podrážejí koním nohy. - Porringer je hubit nebude.
- To je muž na svém místě. - Na svém místě k čemu?
K tomu, aby přemlouval bílého koně, že má kulhat.
Nemusíte se ho bát. Dívá se po vás, protože ho to těší.
Jako mě těší hledět na vás. A vy ho příliš chcete hájit.
Pravou ochranu mu neskýtáte vy, ale jeho kalhoty.
Muže v jezdeckých kalhotách nepovažují za spiklence.
To není jako ten blázen, co ze sebe najednou dělá sochu.
Čím dále jsme od domu, pane Neville, tím...
Mám pocit, jako bych pozbývala na významu.
Paní, to, co význam má, pro mě v ničem nepozbývá.
Váš význam tkví rovným dílem ve vaší nevinnosti i aroganci.
S obojím můžete beztrestně ovládat,
ale sama zjistíte, že nejsou vyváženy:
že jedno váží víc než druhé.
Co myslíte, paní Talmannová, co z toho váží víc?
Vaše nevinnost má v sobě cosi lehkomyslného,
a tak bych řekla, že arogance má větší váhu.
Paní, jste obdivuhodně pohotová.
Trávíte příliš mnoho času s panem Nevillem.
- Jakže? - Jí a chová se jako pobuda.
Taková poklona! Jistě by ho to pobavilo.
A ten jeho sluha! Vypadá jako pajdavý beran.
- Ví vůbec Neville, oč tu jde? - V jakém směru?
V jakém směru, paní?
- Vaše mlčení mne provokuje. - To snad ne. A k čemu?
K tomu, abych si myslel, že vám jde u pana Nevilla o víc.
Můj vztah k panu Nevillovi je méně vznosný než vaše řeč.
Pan Neville je sluha, jehož si smlouvou najala má matka
- a já na něj mám dohlížet. - Tak, aby z vás měl potěšení?
Pan Neville není zdaleka tak chytrý a nadaný, jak si myslí.
Čeho jste si vy všiml hned na začátku, byť jen proto,
že jste proti němu zaujatý.
Jestli dobře rozumím, dnes večer se chystáte odjet.
Dohodli jsme se, že odjedu, až se vrátí pan Herbert
a až si prohlédne, jak jsem nakreslil jeho dům.
Pokud můj sluha obstará povoz, odjedu za svítání.
Čím dříve, tím lépe, svým názorem na to se netajím.
Poctil jste mne názory na kreslení, pěstování zeleniny,
římskou církev, těhotenství, postavení žen v Anglii,
na dějiny a politiku Lubecku i na drezúru psů,
take jsem schopen předjímat vaše názory a rychle odjedu.
A v Radstocku vás uvítají?
Pane Talmanne,
v domě paní Herbertové jsem byl přijat velmi pohostinně.
Vaše kresby jsou plné zcela neočekávaných postřehů.
Možná je jimi míněna jakási alegorie. Ten žebřík tu byl?
- Jistě. - A tohle také? - Paní Talmannová to potvrdí.
- Jak by to mohla potvrdit? - Pan Neville neví, co říká.
Nicméně mohu potvrdit, že žebřík je opřený o otcovo okno.
Vskutku, víte to přesně.
Tak přesně, že jste ho tam možná dala sama, paní?
I kdybych chtěla, pane Neville, neunesla bych ho.
Na to by bylo třeba dvou chlapů.
Kšá!
- Co chcete, pane Clarku? - Můžete jít se mnou? Je to důležité.
- Paní, musím s vámi mluvit. - Teď nemohu, Thomasi.
- Bohužel musím naléhat. - Odmítám s vámi nyní mluvit.
Musíte si vystačit sám nebo poproste pana Talmanna.
- Jemu bych to říkat neměl. - Jak to myslíte?
Budu obviněn, že jsem zabil vašeho muže.
Musím se na to připravit.
- A kdo vás má obvinit? - Především váš zeť.
- Ponoukaný svými nohsledy. - To snad ne. - Pomozte mi.
Ale proč? Jestli se můj zeť domnívá, že jste vradžil...
Odejděte.
- Marie! - Tímhle si nepomůžete.
- Že ne? Marie! - Jde o tu smlouvu.
O jakou smlouvu? Zavolej pana Talmanna.
O vaši smlouvu v Nevillem.
- O co? - Nevykrucujte se, paní.
Raději pana Talmanna nebudeme rušit. Přines mi...
Nebo ne, nenos mi nic, nemám teď žízeň.
Tak, pane Noyesi, jak jste to myslel?
Budu nespravedlivě obviněn, že jsem zabil vašeho muže.
- Na jakém podkladě? - Protože jsem první možný.
Já jediný jsem totiž věděl, že se v pátek vrátí.
Neměl jsem ho nikdy rád.
To je směšné! Vždyť...
Navíc já jediný jsem nečekal, že pan Herbert přijede.
A konečně jsou tu i moje city k vám.
- Jsou to dostatečné důvody? - Mají i další.
V pracovně pana Herberta se záhadně ocitly mé rukavice.
Potřebuji, abyste mne proti tomu spiknutí chránila. A něco navíc.
- Jedině nejste-li vinen. - Mám smlouvu pana Nevilla.
Ten důkaz vaší nevěry prodám za ochranu a za sedm set guinejí, paní.
Nemám peníze. Sedm set je značná suma.
Prodám vám smlouvu za ony kresby.
Máte dvanáct kreseb a pan Neville začíná být slavný.
- Dvanáct soukromých kreseb? - Zvažte to, paní.
Ty kresby by vám mohly být na překážku.
A dát je jako dárek manželovi sotva můžete.
Ty kresby mne už stály příliš mnoho, pane Noyesi.
Mohly by vás stát víc. Můžete přijít o všechno.
Nevěra a k tomu mrtvý manžel, to vám nebude ke cti.
- A co pan Neville? - Ten přece odjel k vévodovi.
- Jakou v tom hraje úlohu? - Žádnou, paní.
Mohl by se účastnit příští podobné dohody.
Zaplatila jste mu a poskytla mu veškeré pohostinství.
Pro pátravé oko je to tolik, kolik si obvykle zaslouží.
Proč by měl někdo vědět, že jste mu toho dala víc?
- Kde je teď ta smlouva? - U mě. Kde jsou kresby?
- Jak vysvětlím, že je nemám? - Řeknete, že jste je zničila.
Že pro vás bez vašeho manžela pozbyly ceny.
Co když se zjistí, že jsem je prodala?
Prodala jste je, abyste manželovi vystavěla pomník,
nebo abyste dala z domu to, co vás zraňovalo.
Jednou jste po mně chtěla, abych vám říkal oplzlosti.
Pamatuji si, jak přátelsky jste to tenkrát přijal.
Paní, vy Italky víte jak se slitovat.
Mohu vám poskytnout víc než jenom řeči.
Rád bych, abyste mi pomohla s jistou věcí.
Nedá to velkou námahu, neboť záležitost je dobře položena.
Co na tom mohu získat?
Libost a jistou rozkoš z dobře osnované lsti.
Uspokojení z toho, že naši páni budou v nesnázi.
A možná dva sady oranžovníků darem od paní Herbertové.
- Proč zrovna od ní? - Mistrovsky ovládá strategii.
Nedá-li je přímo vám, za pár let je dostanete ode mne
jako výraz mé úcty.
- Z téhož zdroje snad? - Vidím, že mi rozumíte, paní.
Na pomník je třeba umělce. Podepíše opět novou smlouvu?
Na Nevillovi trvá paní Herbertová, i když stojí moc.
- A navíc ten ksicht! - Prodávají se kresby, ne on.
Ale při jeho věhlasu vynese dvanáct kreseb na solidní pomník.
Pan Neville prý byl pozván do Haagu!
Kdybych měla z čeho, dala bych paní Herbertové darem sto guinejí,
za to, jak mistrně si vede ve svém zármutku.
Pan Herbert nestojí za takovou velkorysost,
ale ona své gesto staví na odiv a potomstvo to od ní ocení.
- Přesně tak. - Dám jí tři sta guinejí.
Ne ze svého, od mého tchána. Je sběratel. Ale za mák se v tom nevyzná.
Řeknu mu, že jsou to Italové, Guido Reni, pán z Modesty...
Pověsí si je někam do tmy a nikdo je už neuvidí.
To je velká škoda, jsou plny osvětlujících motivů.
Pan Neville pomalu stoupá u paní Herbertové v oblibě.
Že by měl na mysli smlouvu veskrze trvalejší?
Na koni, přímo svatý Jiří s kopím, vypadá jako jakobita a drží...
...paletu drží jako štít, v ruce štětce, pero v zubech.
...s prsty od inkoustu... ...co to drží v prstech?
...to nelze povědět. - Další pero?
- Vypadá to jako pero. - Pero?
- Cosi jako malé pero. - "Pero mocnější než meč!"
Za ten odpudivý pomník pera jsme dali čtyři sta guinejí.
A za to dostaneme onu kresbu v lázni.
...tu s psíkem... ...jak vrtí ocasem.
Paní Herbertová dělá dobře, že je prodává. Kolik vynesou?
Mají mnohem větší cenu. Pan Seymour dává 400 guinejí.
Mám za to, že chce být velkorysý k paní Herbertové,
aby ji přiměl k rozsáhlejšímu prodeji.
- Co by ještě mohla prodat? - Třeba dům.
- Nepodsouváte mu toho moc? - Ověřil jsem si to.
Řekl jsem mu, ať si koupí sadu kreseb toho domu.
Jedině tak pohne paní Herbertovou k výhodnějšímu obchodu,
ukáže-li jí, že prodá-li více, postaví manželovi lepší pomník.
Tak či tak, pan Herbert na píli pana Nevilla jen získá,
- ostatně jako my všichni. - Co na tom získáme vy a já?
Nemáte představivost!
Pane Talmanne, vy, jakoto budoucí poručník svého budoucího syna
musíte jistě ocenit, že na panství bude trvalý pomník,
který jako součást krajiny překoná veškeré kresby.
Proč by ale měl pan Seymour připravit mé dítě o majetek?
Možná vám i v tomto směru udělá pan Seymour laskavost.
- Jak to myslíte? - Když vám kresby nezůstanou,
- váš syn je nikdy neuvidí, - Proč by je neměl vidět?
Protože by si mohl všimnout alegorie, kterou vy zarytě opomíjíte.
Nechápu, jakou alegorii by v nich můj syn mohl najít.
Náznaky týkající se jeho matky.
Cože?
Mé ženy? Jak to?
Pan Neville vás viděl jako klamaného manžela.
Jak jsem byl klamán?
Jsem přesvědčen, Sáro, že jste mne oklamala.
- Co to máte s hlasem? - Čert ho vem! - Děsíte mne.
Co to máte s tváří? Vždyť jste celý zrudl!
Ne víc než vaše zadnice, když s ní Neville byl hotov.
Když je vaše řeč stejně hrubá jako vaše tvář,
jevíte se ve dne stejně impotentní jako v noci.
Vaše způsoby jsou hrubé ve dne v noci a všichni to vědí.
Celý aristokratický svět, za slunce, větru, v horku, zimě.
Vaše řeč se blíží meteorologii.
- Jak to myslíte? - Jak to Neville nakreslil.
Neville byl pro vás hlupák. Změnil jste snad názor?
Ne. Tohle je vaše zásluha.
Na kresby pana Nevilla nemám vliv. Kreslí si, co ho těší.
Není tu od toho, aby kreslil pro svou potěchu. Nebo vaši.
- On kreslí pro mou potěchu? - Vypadá to tak. - Jak to?
- Tak to vidí všichni. - Všichni!
Ty kresby vidělo jen málo lidí. Kdo jsou ti všichni?
- Seymour, Noyes, Poulencovi. - A co tedy vidí?
Dost na to, aby s rozkoší rozprávěli o dědictví.
Kterého se jim nedostává! Vidí to, co tam hledají, že?
- A co tam hledají? - Že neumíte zplodit potomka!
K tomu je zapotřebí dvou.
To vskutku, pane.
Já žasnu! Jak to souvisí s Nevillem?
- Vy nevíte? - Zeptejte se Noyese.
- On mě na to první upozornil. - Do všeho strká nos!
Vysvětlete mi, jak to, že se ten žebřík opírá o vaše okno.
A proč váš psík není s vámi v lázni?
A proč vaše vycházkové šaty leží v křoví tisové aleje?
Vaše vynalézavost tak jako vaše bílé rajtky nemá konce.
Ale ani v jednom z toho neshledávám nic podstatného.
Možná mi můžete říct, co dělaly na trávě vaše boty?
- To nebyly moje boty. - A vaše košile u Hermovy sochy!
- To nebyla má košile! - Vidíte, kam to spěje?
- Můžeme to popírat oba dva! - Nepopřete, že je to váš pes.
Zatímco se svým obviňováním dospějete k opuštěnému slunečníku
a na kresbě jste vy a máte vypůjčený klobouk, plášť i stín.
Stojíte s podkleslými koleny, vystrčeným zadkem,
jako holandský budižkničema a protestantský fouňa,
s pohrdavě ohrnutými pysky!
Vždycky jste říkal, že pan Neville nemá představivost.
Kreslí to, co vidí. Po jakém dědictví to pasete?
Po majetku mého otce?
Všichni vědí, že je otec mrtvý.
Neví se jen, kdo ho zabil.
Nad těmi kresbami se lze ptát, oč Nevillovi s vámi šlo.
Jste žena pochybné pověsti, paní.
A straníte synovi statkáře proti vlastnímu manželovi.
Oženil jste se s vnučkou armádního zásobovatele
a nic nenasvědčuje tomu, že bych stranila panu Nevillovi.
Ale prospěl nám všem. Co jste udělal s jeho kresbami?
- Koupil jsem je a zničím je. - To by byla škoda.
Chcete, aby vaši potomci věděli o vaší věrolomnosti?
Louisi,
z těch kreseb je zřejmé něco zcela jiného.
Něco mnohem důležitějího, než je vaše nicotná čest.
Vyplývá z nich, že pan Neville ví, jak zemřel otec.
Dobrý den, paní.
Pan Neville!
Dobré jitro, pane.
Dobré jitro, i když léto minulo a počasí se horší.
Co vás přivádí? Myslela jsem, že vás tu už neuvidíme.
Jsem v Radstoku u vévody a sem mne zval pan Seymour.
Nicméně pan Seymour odjel a zavřel celý dům.
Pan Seymour je s mým mužem v Southamptonu.
Vyřizují dědictví po otci, kterého pohřbili předevčírem.
Vidím, že jsem nepřišel v nejvhodnější dobu.
Smím se zeptat, jak se daří paní matce?
Jakkoli ji otcova smrt silně rozrušila,
nyní ví, že její city otec už nemůže opětovat, a je klidná.
- A jak se daří vám? - Velice dobře, pane Neville.
Všichni jen kveteme.
Pan Van Hoyten nám nyní zcela nově uspořádal panství.
Pozvali jsme ho, aby zmírnil geometrii, již miloval otec,
a aby do zahrady vnesl nový vzlet a novou souvztažnost.
Pan Van Hoyten pracoval v Haagu.
a panu Talmannovi předložil návrhy, s nimiž začne na jaře.
Je také umělec.
Jak jsme obě doufaly, přijel pan Neville
a přivezl nám dárek z Radstocku.
Tři granátová jablka, tak vzácná pod anglickým sluncem.
S pomocí sta tabulek skla a šesti měsíci umělého tepla.
Děkujeme, pane Neville. Jak se vám jenom odvděčíme?
Jdu s panem Van Hoytenem k řece.
Hodlá ji přehradit a zavodnit spodní polnosti.
Ještě se uvidíme, pane Neville.
Zatopit pole? Chcete Anstey propojit s mořem?
Chceme tu mít jezero. V mém zeti se probudil venkovan.
To vy jste pro něho zřejmě objevil možnosti krajiny.
Proč ten Holanďan tak máchá rukama? Stýská se mu po větrných mlýnech?
Kdo ví? Je to muž nových myšlenek a nových metod.
- Jaké je to u vévody? - Docela pěkné.
Leč po vzrušení, které skýtá Anstey, poněkud nudné.
- A hledáte zde ono vzrušení? - Paní, to by bylo troufalé.
To vskutku, pane. Veškeré smlouvy byly přece splněny
- a tělo je pohřbeno. - Paní, to bylo necitlivé.
Pokud si vzpomínám, zacházel jste se mnou také necitlivě.
Celou dobu jsem se těšil, že vás spatřím.
Chtěl jsem zase vidět dům a zjistit, jak se změnil,
když je už týden takhle proměnlivo.
Ale přiznám se, že na vás jsem byl zvědav stejně tolik
a proto jsem se nechal pozvat k panu Seymourovi.
Zvědavost není důstojný důvod k návštěvě dámy.
Ani když jsme se s ní potěšili.
Váš zájem patří vskutku mně a ne mé dceři?
Vám, paní.
Jakpak to?
Smluvní povinnosti nás k mé potěše svedly dohromady.
Po smrti vašeho muže jsem já opět získal a vy tratila.
Jste velmi zasvěcený.
A musím přiznat, že nyní mne zajímáte víc než prve.
Jak si mé ztráty představujete, pane Neville?
Jako ponížení: jedno větší než druhé, paní.
Je ztráta manžela tak ponižující, pane Neville?
Tehdy jsem zde našel třináct míst, která stála za úvahu.
Od jednoho z nich jsem pak upustil. Zbylo dvanáct kreseb.
To vypuštěné místo, jak si jistě vzpomenete,
bylo na jižní straně domu a zahrnovalo jezdeckou sochu.
Na tom místě byl nalezen váš manžel.
Tato shoda okolností všechny zaměstnávala, když se tělo našlo.
Důvody, proč bylo třinácté místo vypuštěno, nejsou jasné.
Nebyl tu výhled na dům, což nebyl ani na jiných kresbách.
Možná nebyl pohled na zahradu tak charakteristický.
A proto bych rád, s vaším dovolením, paní,
dnes odpoledne tuto kresbu namaloval.
Tedy pokud nemáte nic proti tomu.
Snažíte se ke mně přiblížit nesmělým žertováním.
Protože neumím posoudit vaše city vůči tomu, co bylo.
Pane Neville, můj život se vůčihledně změnil.
Jsem nyní vdova a snad jsem byla vdova i jako vdaná paní.
Falešné postavení, které mne činilo nešťastnou, je pryč.
A můj nynější pravý stav mne zanechává lhostejnou.
Co kdybychom pojedli, pane Neville?
Můžete se najíst se mnou, a až budeme syti,
se svým zahradníkem vám ukážu, co tu umíme pěstovat.
Tak trochu vám tím oplatím váš dárek, a potom kdo ví...
Možná obnovíme, ještě naposledy, někdejší vztah
mimo rámec smlouvy a k vzájemné spokojenosti.
A poté dokončíte svou třináctou kresbu. Souhlasíte?
Jako byste vše předem uchystala.
Jsem překvapen a nadšen. Jsem ohromen.
Všechny tři tyto vaše stavy beru na vědomí, pane Neville.
Mám nyní...
Mohu zcela legitimně užívat nabyté svobody.
A budu jí užívat s vámi...
...s ohledem na to, co mezi námi bylo.
Granátové jablko, pane Neville,
dal Hádés darem Persefoně.
Paní, nejsem příliš vzdělán.
Jakže? Chcete říct, že jste nevědomý ve věcech,
které, jak jste předtím tvrdil, jsou umělci nezbytné?
Možná jen váhám, zda vzít na vědomí bezděkou narážku.
Granátovým jablkem, pane Neville,
držel Pluto Persefonu v podsvětí.
- Jak symbolické ovoce, paní. - A vy jste mi přinesl tři.
To bylo vše, co mi pan Clancy byl ochoten dát.
Myslím, že pan Clancy má rád tajnosnubné narážky.
Jak to, paní Herbertová, vy toho pána znáte?
Když Persefonu donutili, aby snědla granátové jablko,
musela strávit část každého roku v podsvětí.
Během této doby, jak vám řekne i pan Porringer,
Persefonina matka, bohyně polí, zahrad a sadů,
byla žalem bez sebe. Zlomilo jí to srdce.
Trucovala a odmítala obdařit svět plody.
Nyní se můj pan Porringer a váž pan Clancy
pokoušejí zrušit tento vliv granátového jablka tím,
že vytvářejí místa, jako je tohle. Nezdá se vám?
A když je vytvoří, osadí a trpělivě o ně pečují,
vypěstují zase... bůhvíproč...
...granátové jablko.
A kruh se opět uzavře.
Jistě varovná pohádka pro zahradníky, paní.
A pro matky a jejich dcery, pane Neville.
Granátová jablka vypěstovaná v Anglii třeba nejsou taková.
Skleníkové rostliny, říká pan Porringer, nejsou plodné.
Ale jsou. Dost na to, aby to vyvolalo jisté narážky.
- A ještě víc... - V jakém směru, paní?
Pane Neville, víme, jak máte rád obrazné příměry.
Šťávu z granátového jablka bychom mohli vidět jako...
...krev.
Jako krev novorozeněte,
nebo zavražděného člověka.
Pak tedy jsem je přinesl, ač je to kruté, velmi případně.
Mám za to, že jste v tomto směru nevěděl, co činíte,
tak jako jste to nevěděl i v jiných věcech.
Nevěděl, paní? Myslel jsem, že na mne svalujete vinu!
Že mne viníte z oportunismu, a možná i z vraždy.
To, v čem vás shledávám vinným, vám nelze vytýkat.
Potřebovali jsme dědice
a myslím, že jste nám velmi dobře posloužil.
Paní?
Měli jsme smlouvu, nebo ne?
Snad si nemyslíte, že bych to dělala jen pro potěšení.
Paní, to bylo důmyslné.
Odkdy je cizoložství důmyslné?
Pane Neville, jste směšný.
A proč byste měl zabíjet pana Herberta? K čemu?
Pan Talmann mi to připisuje.
Ano.
Teď se v Southamptonu snaží najít důkazy proti vám.
Neodpustí vám vaši indiskreci se Sárou.
Ale nezapudí svou ženu, jinak by přišel o Anstey.
Není v Southamptonu, viděl jsem tady jeho kočár.
Ne, je v Southamptonu s panem Seymourem.
Nemyslím, že je pan Seymour v Southamptonu.
Dnes ráno byl v Radstocku a ptal se na mě mého sluhy.
Když zjistil, že bych vás mohl spatřit, neovládl se.
Odpoledne je tu jako na koni.
Přiznávám, že jsem tím velmi překvapena. Zeptám se na to.
Sáro,
ať Porringer přinese panu Nevillovi do zahrady židli,
namaluje pro mě kresbu u toho koně.
A Sáro...
Ať Porringer přinese panu Nevillovi ananas.
Malý, ty jsou sladší. Dáte si ananas, viďte, pane?
Ano, velmi rád, paní.
Dobrý večer, pane Neville.
Dobrý večer, pane.
Jak to, že vás tu nacházíme v tak pozdní hodinu?
Při takovém světle už nemůžete dobře vidět.
- To je pravda. Jsem hotov. - Dobrá.
- Mohl bych se podívat? - Už není dost světla.
Jsem si jist, že nějaké světlo obstaráme.
Ještě to není hotové, pane Neville.
Ne, pane Talmanne, není.
Můžete skrývat svou tvář, ale neskryjete svůj přízvuk.
Neskrývám se, neboť to, co jsem, není v Anglii zločin
ve srovnání s tím, co ztělesňujete vy.
- A copak ztělesňuji? - Muže nevelkých vloh,
a pochybné cti, kuplíře se smlouvami.
Muže, jehož pohled lačně připravuje jiné o čest.
Mluvíte jako člověk, který se naučil starosvětské mluvě.
Ta v Anglii vyšla z módy, už když můj dědeček byl malý chlapec.
Má řeč nijak neodvisí od toho, co si o ní myslíte.
Každý ví, že svými činy i sklony jste velký novotář.
Zřejmě mi chcete lichotit. I vaši společníci mi budou pochlebovat?
Ne, my jsme tu jen ze zvědavosti. Zajímá nás,
proč po tom všem stále chcete kreslit tento dům
- a zvláště toto místo. - Možná bych odpověděl, pane Seymoure,
kdybych necítil, že vás mé pravdivé odpovědi nezajímají.
Podle nás jste se vrátil pro nádavek ke své smlouvě.
Pro nádavek trvalejší, než byl ten předešlý, s vdovou.
Mluvíte jako vyděděný muž, kterého nezajímají obrazy
a dokonce ani panství, po němž přece tolik bažíte.
- Tak ideální místo na pomník. - A chtěl by to pan Herbert?
Vy jste vlastník panství, rozhodnutí nechám na vás.
Jak vám jistě mnohý závidí, pouze já jsem závisti prost.
Možná lze závist připisovat i zde příteli Noyesovi,
tomu šafářovi smluv, který sepisuje i soukromá ujednání
černé na bílém.
Co by o těch smlouvách podle vás soudil pan Herbert?
Jako jeho zástupce, jeho šafář, jeho někdejší přítel,
sice blízký, leč ne tak, aby byl důvěrný i s jeho ženou,
byste snad především vy sám mohl odpovědět.
Vyptáváte se mne na to, na co sami nejlíp znáte odpověď.
Pane Noyesi, možná jste panu Herbertovi pověděl o tom,
co bylo tajně sepsáno. Jiná věc už je, co o tom soudil.
Byl slepý k mnoha věcem. A neštěstí druhých neviděl.
Vaše pochopení pro paní Herbertovou nemůže mít váhu.
Mohl jsem posoudit některé její duševní stavy.
Nápomocna mi v tom byla její dcera, vaše choť, pane.
Obě dámy mne přesvědčovaly, abych v své práci pokračoval.
Měly za to, že smíříte různice a nebudete je plenit.
Za smrt pana Herberta nemohu. Je mi rovněž záhadou.
I když mám podezření, pane Talmanne, Seymoure, Noyesi.
A pak jsou ty dvě dámy, paní Herbertová, paní Talmannová,
které dobrovolně uzavřely smlouvu.
Proto jste, pane Nevillle, paní Talmannovou zneužíval?
Jaká škoda!
To bylo chytré.
Nyní uzavřete smlouvu s námi, pane Neville.
Podmínky si budeme klást my.
Smlouva ohledně vašich rozkoší má tři body.
Bude lepší, když odložíte svůj skvostný oděv.
Sundejte si klobouk, pane.
Můj klobouk není předmětem smlouvy s kýmkoli, pánové.
První bod smlouvy, již ani nemusíme sepisovat, říká,
že budete připraven o zrak.
Když jsme vás nyní připravili o obživu,
nepotřebujete mít ani patřičně krytá záda.
Takhle budete plašit vrány.
Neboť z vás bude dvojsmyslný důkaz záhadné alegorie.
Třetím bodem smlouvy, který vyplývá z předchozích,
...a zákonitě je spojuje... ...a náležitě završuje...
...co zbývá... ...člověku, který všeho pozbyl...
...je vaše smrt.